''Отелло'' Частина друга
Еміліє, де ж я поділа хустку?
Не знаю я, синьйоро.
Повір мені, вже краще б я згубила Свій гаманець із золотом!
Хоча мені шляхетний довіряє мавр І ревнощів огидних він не знає
Проте це може в ньому породити Лихі думки.
То не ревнивий він?
Хто? Він? Гадаю, сонце маврітанське Всі нахили такі спалило в ньому.
Ось він іде!
Не дам йому спокою, поки знов він Кассіо до себе на службу не покличе.
- Як вам, любий? - Чудово, дорога дружино!
О! Яка ж то мука прикидатись! Ну, А ваше як здоров'я, Дездемоно?
- Прекрасне! - Прошу! Дайте вашу руку.
- Яка-бо вогка в вас рука, синьйоро! - Іще їй горе й старість незнайомі.
Плодючості це доказ, а також І серця щирого... Яка гаряча!
Гаряча й вогка... Де така рука, Там волю слід обмежити, там треба
Молитися, додержувать постів, Плоть умертвляти і побожно жити,
Бо молодий і спритний в ній диявол, Який так легко може збунтуватись...
Так, гарна ця рука й така відверта!
Ви й справді можете отак казати, Бо ця рука моє дала вам серце.
Так, щедра ця рука! Був час давно, Коли нам серце руку віддавало;
Нова геральдика дає лиш руку.
- Не знаю я... Де ж обіцянка ваша? - Яка, голубко, обіцянка?
Послала я по Кассіо, щоб він Прийшов сюди до вас поговорити.
Мене сьогодні тяжко мучить нежить; Позич мені хустину.
- Ось, візьміть. - Ні, ту, що я подарував тобі.
-її нема зі мною. - Як! Нема?
- Немає справді, любий! - Негаразд.
Бо хустку ту колись одна циганка Подарувала матері моїй.
Вона була чаклунка, і читала В серцях людей, і, даючи їй хустку,
Сказала матері, що хустка та Любов їй принесе й навік прив'яже
До неї серце батька; та коли Вона її загубить чи віддасть -
Відверне батько мій від неї очі І серце іншій подарує вмить.
Ту саму хустку ненька перед смертю Мені дала, щоб я віддав дружині,
Якщо мені пошле дружину доля. Так я й зробив. Тож бережіть ту хустку,
Мов око; бо, як згубите її Чи віддасте комусь,- тоді таку
Накличете страшну на нас погибель, Що більшої не може буть на світі.
- Чи це ж можливо? - Так. То правда все.
У тій тканині є магічна сила; Одна сивіла, що разів із двісті
Побачила щорічний обіг сонця, Ту хустку чародійну гаптувала
У віщому натхненні; шовк для неї Священні хробаки самі напряли,
І вміло пофарбовано той шовк Настоєм із сердець дівочих мумій.
- Це правда? - Правда все; а через те
Ти бережи й шануй ту хустку добре.
- То краще б я не бачила її ! - А! То ж чому?
- Що означає ваш суворий тон? - Згубили? Втратили? Кажіть! Нема?
- Рятуй нас, боже! - Ви скажете?
Не загубила... А якби і так?
Кажу - не загубила я ту хустку...
Тоді знайдіть і покажіть мені.
Я показать могла б,
але не хочу.
Це викрути, щоб я вас не просила...
Будь ласка, Кассіо верніть посаду!
Дай хустку! Чуєш?.. Я передчуваю...
Ну, годі, годі. Здібнішої не знайдете людини.
- Дай хустку! - Прошу - про Кассіо поговорімо.
Дай хустку!
Ваша приязнь - все для нього, В прихильності до вас знаходив щастя,
- Ділив всі небезпеки з вами... - Хустку!
- Ах, справді ви несправедливі! - Досить!
То не ревнивий він?
Таким не бачила його ніколи... О, мабуть, справді чари є в тій хустці!
Яке нещастя, що вона пропала...
Й за рік, за два не вивчиш чоловіка; Вони - це шлунки, ми - лиш їхній харч:
Вони ковтають нас, коли голодні; А черево напхавши - вивергають.
О! Гляньте! Кассіо, а з ним - мій Яго!
Немає іншого шляху, синьйоре,- Вона єдина мусить це зробити.
На щастя, ось вона! Ідіть! Просіть.
Ну що, мій Кассіо? Які новини?
До вас я знову зі своїм проханням. Благаю вас, синьйоро, заступіться,
Щоб міг я жити так, як жив раніш, І ласку повернув того, кому
Я відданий всім серцем і душею. Не зволікайте справи! Бо коли
Такий тяжкий смертельно злочин мій, Що ні колишня служба, ані жаль,
Що душу нині огорнув мені, Ні обіцянка доблесті в майбутнім
Мені не можуть повернути ласки,- То хай я хоч довідаюсь про це,
І те вже буде ласкою для мене, Тоді я примирюся хоч-не-хоч,
Щоб милостині десь на іншій ниві У щастя жебрати.
На жаль, о Кассіо мій благородний, Моє заступництво не має сили!
Мій муж тепер не муж мій; не впізнала б Його, якби й лицем змінивсь, як духом.
Хотіла б я, щоб янголи святі Просили так за мене, як за вас
Просила я, хоч і стягла неласку На себе я за слово щире. Ви
Повинні ще потерпіти. Для вас Я все зроблю, що зможу, навіть більше,
Ніж я для себе зважитись могла б. Цього для вас хай буде досить.
Як? То генерал сердитий?
Дивно якось! Він вийшов роздратований до краю.
Хіба він гніватися може? Ні... Я бачив, як йому ядро з гармати
Скосило вояків хоробрих лаву І брата рідного йому із рук
Мов пекло вирвало... І гнівний він? Щось, певне, сталось. Я піду до нього.
Для гніву має він якусь причину.
Прошу тебе, піди.
Напевно, звістка Яка з Венеції, а може, то
Ворожа змова, що її на Кіпрі Він сам розкрив, йому вразили розум.
Чіпляємось ми часто до дрібниць. Це так і є: хай заболить нам палець,
А відчуваєм біль у всьому тілі. Не треба забувати ще й того:
Людина є людина, а не бог. Чоловіки не можуть бути завжди
Такі уважні, як були до шлюбу. Картай мене, Еміліє, картай,
Бо я сама, як воїн непорядний, Розсердилась на нього за неласку;
Та бачу я сама тепер, що свідків Я підкупила й зовсім не по правді
Обвинуватила його.
Дай, небо, Щоб тут були причиною лише
Державні справи, а не сумнів злий, Не ревнощі безглузді.
Я ж не давала приводу ніколи!
Ні, де не відповідь ревнивим душам: Ревниві зовсім не тому ревнують,
Що є для того привід чи нагода,- Вони ревнують, бо ревниві, й край.
Сама себе зачне, сама й породить Потвора ця.
Мій боже, від потвори Тієї збережи Отелло душу!
Амінь, синьйоро!
Піду до нього. Кассіо, тим часом Побудьте тут. Якщо спокійний він -
Я знов почну його просить і все Зроблю, щоб він бажання ваше вволив,
Уклінно дякую, синьйоро!
Вітаю, Кассіо!
А ви не вдома? Як поживаєте ви, Б'янко люба?
Я, слово честі, просто йшов до вас.
А я, мій Кассіо, до вас Ішла. Як? Цілий тиждень не прийти до мене?
Сім день і сім ночей не бачить вас Без любого сто шістдесят годин!
Вони ж в сто шістдесят разів нудніші, Аніж звичайні. Сумно їх лічити!
Пробачте, Б'янко, я турботи мав Тяжкі... Та на дозвіллі все сплачу
За довгі дні розлуки. Б'янко, мила,
Зніміть для мене цей узор, будь ласка!
Де ви взяли її ? Напевно це Дарунок подруги нової? Ах!
То ось причина довгої розлуки!
Кинь підлий здогад чортові у зуби, Котрий послав тобі цю думку.
Ревнуєш їй, подумавши, що це Мені дарунок іншої коханки?
Б'янко, вір мені.
Чия ж вона?
Не знаю, люба. Я знайшов ЇЇ
У себе у кімнаті. Гарна хустка! Раніше, ніж її почнуть шукати
(А буде це напевно), я хотів би, Щоб був такий узор і в мене теж.
Візьми її й зроби, як я прошу; А поки що лиши мене самого.
Лишити вас? Навіщо?
Бо дожидаю генерала я, І не годилося б, та я й не хочу,
Щоб тут мене він з жінкою застав.
Чому? Скажіть, будь ласка!
Не тому, що не люблю...
Боюся, що тому. Прошу вас, проведіть мене хоч трохи...
Скажіть, вночі я скоро вас побачу?
Далеко провести тебе не можу: Чекати мушу. Ввечері прийду...
Ну, що ж, гаразд: я вам коритись мушу.
Ви думки, отже, не змінили?
Думки? Якої думки, Яго?
Що разок Поцілувать таємно...
То є злочин!
Або щоб голою у ліжку з другом Полежати годинку й більш, проте
Без замірів гріховних і порочних?
Як, як? У ліжку голою, одначе Без замірів гріховних і порочних?
Адже це лицемірство перед чортом! Хто чинить так, немов і непорочно,-
Тих спокуша диявол, а вони Тоді самі вже спокушають небо!
Якщо вони нічого більш не роблять - То гріх простимий. Та коли дарую
Моїй дружині хустку я, тоді...
Ну, що ж тоді?
Ну, що ж, тоді - її то власність, пане, І може дарувать її вона кому захоче...
Адже і честь її належить їй, Чи і її віддати може також?
Честь, генерале, річ легка й незрима... Буває, честю хваляться і ті,
Які її не мають. Щодо хустки...
Клянуся небом, радо б я про це Забув. Що ти казав... Воно кружляє,
Мов ворон над зачумленим будинком, У пам'яті моїй... Зловісний ворон!
Та хустка в нього, в нього!
- Ну, то й що? - О, це недобрий знак!
А що, коли б Сказав я вам, що бачив сам, як він
Чинив вам зле? Або від нього чув, Бо є чимало жартунів таких,
Які, переконати встигши жінку Настирливим благанням, упаданням,
Чи то вона далася їм сама,- її й свої бажання вдовольнивши,
Про це промовчати ніяк не можуть...
То він тобі щось говорив?
Сказав він, так... Та тільки те, чого Зректися можна кожної хвилини.
Що ж він сказав?
Сказав він... Я не знаю, Як вам сказати... Він сказав, що він...
Що? Що?
- Лежав... - Із нею?
Чи з нею, чи на ній, як хочте.
Лежав із нею! Лежав на ній! Яка гидота! Хустка... Признання... Хустка!..
Хай признається, а потім повісити його в нагороду за його роботу.
Ні, спочатку повісити, а потім хай признається. Я тремчу на саму думку!
Природа не втілиться в таку потьмарену пристрасть без причини.
Не слова вразили мене так тяжко... Тьху!
Носи, вуха й губи... Чи це ж можливо?.. Признайся ж!.. Хустка!.. О диявол!..
Дій же, дій, Моє могутнє зілля! Так-бо ловлять
Довірливих безумців!.. Так плямують Достойних, доброчесних дам. Що з вами?
Мій генерале! Чуєте? Отелло! Синьйоре! Що вам? О! А ось і ви!
Що сталось тут?
Епілептичний напад в генерала. Це другий напад від учора.
Треба Йому потерти скроні.
Ні, не треба; Не можна заважати летаргії,
Інакше з рота піде в нього піна І западе в шаленство дике він.
О, гляньте, гляньте, знов заворушився; Ви відійдіть на декілька хвилин,
Отямиться він скоро; а як піде - Я маю щось важливе вам сказати.
Ну, як вам нині, генерале мій? Чи часом не забили голови?
- Глузуєш з мене ти? - Глузую? Я?
Ні, боже борони! Лише хотів би, Щоб мужньо переносили ви горе!
Рогатий муж - потвора то і звір.
І скільки звірів чемних та потвор В містах живе!
А чи признався він?
Синьйоре, заклинаю, будьте мужні,
Бо кожен бородатий під ярмом
Однаково, як ви, везе тягар; Мільйони є людей, що сплять вночі
У ліжках, всім приступних, а одначе Готові присягнуть, що ліжка ті
Належать тільки їм; а з вами краще. О, то пекельні хитрощі! То глум
Самого сатани - у себе в ліжку Розпусницю безжурно цілувати
І вірить, що вона безвинна! Ні! Хай краще знаю! Знаючи, хто я,-
Я знатиму, що з нею має бути.
О, ти розумний! Так, усе те правда!
Побудьте осторонь отут хвилину; Себе терпінням загнуздайте добре.
В той час, як ви, прибиті тяжко горем - Таким як ви ця пристрасть ні до чого -
Лежали долі - Кассіо тут був. Його спровадив я і пояснив
Хворобою ваш напад, і просив Вернутись знов до мене на розмову;
Він обіцяв. Тепер ви заховайтесь. Простежте: посмішка, зневага й глум
Мінятимуться в нього на обличчі, Бо хочу я примусити його
Мені усе розповісти спочатку: Де, як, чи часто, чи давно, й коли
Він жирував і жирувати буде З жоною вашою. Простежте добре
За жестами його, я вам кажу,- Але терпіть; інакше впевнюсь я,
Що ви втрачаєте холоднокровність, Що зовсім ви уже не чоловік.
Я витерплю усе,- ти чуєш, Яго? Здивую я тебе моїм терпінням.
Та потім - чуєш? - прагнутиму крові.
Ну, що ж, це непогано; а проте, Усе в свій час. Прошу вас, заховайтесь!
Я з Кассіо поговорю про Б'янку, Ту жіночку, яка свої принади
Охоче продає й собі купує І хліб за те, і одяг. Та істота
Нестямно любить Кассіо. То що ж! Судилася така повіям кара -
Усе життя дурити багатьох, Щоб врешті одурив її один!
А Кассіо від сміху просто гине, Як тільки заговориш з ним про неї.
Ось він іде! Лиш усміхнеться він - Відразу мій Отелло знавісніє.
Засліплений він ревнощами так, Що може витлумачити хибно зовсім
Поводження, і усмішки, і жести Бідахи Кассіо.
Ну, командире, Як справи?
Зле... Тим гірше, що мені Ви титул даєте, який я втратив,-
І це мене убило.
Гарненько Дездемону попросіть - І певен я, це допоможе справі.
Коли б це все залежало від Б'янки - Ви швидше мали б успіх!
Бідна шельма!
- Шалено вас кохає, до нестями! - Га-га! Мене шахрайка справді любить.
Ось слухайте, мій Кассіо!
Вона уже розголосила скрізь, Що ви її за жінку берете.
Чи й справді то ваш замір?
Я одружуся з нею? Що? З гулящою дівкою? Будь ласка, пожалій хоч трохи розум;
не думай, що я вже остаточно з глузду з'їхав.
Ні, справді, скрізь пройшла чутка, що ви одружуєтеся з нею.
- Та невже ти кажеш правду? - Щоб я був пройдисвітом, коли брешу!
То вона сама, дурна мавпа, розпускає такі чутки.
Вона переконана, ніби я одружуся з нею не через те, що дав їй обіцянку,
а через те, що сама закохана в мене і забрала в голову, що я так і зроблю.
Ні, треба з нею порвати.
Присягаюся душею! Гляньте, он вона йде.
Ця жінка справжня видра! Сто чортів! Справжня видра, тільки напарфумована.
Чому ви переслідуєте мене?
Хай переслідують вас дідько та дідьча мати!
Нащо ви мені дали оцю хустку? А я, дурна, взяла її .
Щоб вишити вам таку саму!
Це ви справді знайшли у себе в кімнаті і навіть не знаєте, хто її підкинув?
Це у вас на згадку від якоїсь дівки, а мені знімати з неї узор? Ось, маєте!
Візьміть і від- дайте її вашій кобилиці!
Хоч би де ви взяли цю хустку, а я не вишиватиму такої !
Як хочете прийти до мене сьогодні на вечерю, то приходьте.
А не схочете - приходьте іншим разом, коли заманеться.
За нею, за нею!
Справді, я мушу її наздогнати, бо вона, чого доброго, ще на вулиці зіб'є бучу.
Ви підете до неї на вечерю?
Та, мабуть.
Гаразд. Я, може, теж прийду, маю потребу поговорити з вами.
Будьте ласкаві, приходьте. Прийдете?
Ідіть! Ні слова більше.
Як мені вбити його, Яго?
Ви звернули увагу, як він реготав з власної підлоти?
О Яго!
А хустку бачили?
То була моя?
Ваша, присягаюся власною рукою. І бачите, мало цінує він вашу дружину!
Вона подарувала йому хустку, а він віддав її своїй шльондрі!
Я хотів би вбивати його 9 років підряд. Така чарівна жінка! Така вродлива.
Ну, про це ви повинні забути.
Бодай вона згнила, бодай пропала! Хай поглине її пекло вночі, бо не жити їй!
Серце моє обернулося в камінь, я вдарився об нього і забив собі руку.
Ах, не було ще на світі істоти чарівнішої за неї.
Поруч імператора могла б вона лежати і він слухався б її наче раб.
Ні, це не для вас.
Повісити її ! Я тільки пригадую собі, яка вона... Так чудово вишиває!
Так майстерно грає! Своїм співом вона могла б приручити хижого ведмедя!
Такий високий, такий досконалий розум! Така дотепність!
Тим гірше.
О, в тисячу, в тисячу разів! І ще ж яка вона привітна в поводженні!
Еге, аж надто привітна.
Так, звичайно... А проте, як жаль, Яго!.. О Яго! Як жаль, Яго!
Ну, коли ви такі закохані в її вади - дайте їй цілковиту волю грішити
бо якщо ті вади вас не обходять, то іншому немає до них діла.
Я порубаю її на шматки... Наставити мені роги!
- О, то паскудство! - 3 моїм підлеглим.!
Це ще паскудніше!
Дай мені отрути, Яго. Цієї ж ночі! Я не вимагатиму від неї пояснень,
щоб її тіло й краса не захитали моєї рішучості.
Цієї ж ночі, Яго.
Не вбивайте її отрутою;
задушіть її на власному ліжку, на тій самій постелі, яку вона заплямувала.
Добре, добре... Така справедлива кара мені до вподоби; дуже добре!
А щодо Кассіо покладіться на мене... Сьогодні опівночі ви дещо почуєте.
Чудово!
Чуєш? Що там за сурма?
3 Венеції звістки, напевно.
Ось Лодовіко прибув; від дожа він.
А з ним сюди іде дружина ваша.
- Вітаю вас, достойний генерале! - Вітаю й вас всім серцем я, синьоре!
Дож і сенатори вам шлють привіт.
Цілую посередника їх волі.
Новини є, Лодовіко-кузене?
Я дуже радий бачать вас, сеньйоре; Вітаю вас із прибуттям на Кіпр.
Спасибі. Як тут Кассіо, наш славний Заступник генералів?
Та живе.
Кузене, у заступника із мужем Велика вийшла прикрість і розрив.
Але повернете ви все на добре...
- Цього ви певні? - Що, мій пане?
"Негайно виконайте це, якщо..."
Це не до тебе; він листа читає. То посварився з Кассіо твій муж?
Так, дуже прикро. Я б дала багато, Щоб помирить їх. Кассіо люблю я,
- О пекло! - Що, мій пане?
- Де ваш розум? - Він сердиться?
Можливо, розчавив Його цей лист; здається, там наказ
Вертатися мерщій йому додому, А Кассіо його заступить тут.
- Яка ж я рада! - Справді?
- Що, мій пане? - Я радий, що ума ви позбулися.
- Отелло, любий, що це означає? - Диявол!
Мій генерале, та цьому ніхто В Венеції ніколи б не повірив,
Хоч би й поклявся я, що бачив сам. То вже занадто! Треба попросити
Пробачення у неї. Гляньте, плаче!
Диявол! О диявол! Якби земля вагітніти могла
Від сліз жіночих - з кожної краплини Родився б крокодил у неї... Геть!
Геть із моїх очей!
Яка покірлива у вас дружина! Верніть її , прошу вас, генерале.
Синьйоро!
Що, мій пане?
Вона потрібна вам?
Мені потрібна?
Просили ж ви, щоб я її вернув. Вона вернутись може, й ще вернутись,
І знову йти, і знов вернутись... Так! І може плакати, синьйоре, плакать...
І, як сказали ви, вона покірна... Покірна... О, аж надто вже покірна!
Ну, плачте ж, плачте...
Так! Я прочитав... О, як чудово удає страждання!
Наказ мені вернутися додому... Ідіть собі!.. Пришлю по вас я згодом...
Синьйоре, я наказові корюся;
Вернусь в Венецію... Геть! Забирайтесь!
Посаду здам я Кассіо...
Сьогодні ж прошу вас повечеряти зі мною.
Синьйоре, дуже радий вас вітати. У нас на Кіпрі... О, цапи і мавпи!
І це той мавр шляхетний, що його Сенат за бездоганного вважає?
Це той шляхетний дух, це та істота, Якої зворушить не може пристрасть?
Це доброчесність та тверда, якої Ні куля випадку, ні стріли долі
Ні ранити не можуть, ні вразити?
Змінився дуже він.
Чи при собі? Чи розум не потьмарився йому?
Він те, що є. Засуджувать не смію. Дай бог, щоб він був тим, чим міг бути,
Але не є!
Як? Бить свою дружину?
Звичайно, негаразд; та я бажав би, Щоб не зробив він гіршого нічого.
Чи завжди він такий? Чи це той лист Так схвилював йому гарячу кров
І вперше викликав гидкий цей вчинок?
На жаль! Нечесно те було б, якби я Розповідав, що бачив я і знаю.
Пильнуйте, то побачите самі; Його учинки власні вам покажуть
Все без моїх пояснень. Стежте добре І примічайте, що то буде далі.
Як жаль, що я у ньому помилився!
То ви не бачили нічого?
Не чула і підозри я не мала.
Та з Кассіо ви ж бачили її ?
Але не бачила лихого в цьому, Бо чула кожне слово з їх розмови.
Як? То невже ніколи не шептались?
Ніколи, генерале.
- І від себе вони не відсилали вас? - Ніколи.
По віяло, по маску, рукавички?
Ніколи, генерале.
Дивно!
Я готова поручитися за неї
Душею власною. Якщо у вас Інакша думка - геть її відкиньте!
Вона даремно серце вам турбує. Коли думки такі навіяв вам
Якийсь негідник - хай впаде на нього Прокляття з неба, кара, як на змія!
Якщо вона не чесна і не чиста, Якщо вона не вірна - о, тоді
Нема чоловіків щасливих зовсім, І найчистіша із жінок тоді -
Брудна, як наклеп!
Попросіть її .
Сказала досить. Звідниця звичайна Сказала б стільки ж; хитра шльондра.
Вона - замок і ключ огидних тайн! А теж навколішки ставати вміє
І молиться - я бачив часто сам!
Чого бажаєте, мій володарю?
Ідіть сюди, голубко!
Що таке?
Я хочу глянути вам просто в вічі... На мене подивіться!
Ах, яка Жахлива примха!
А тепер, синьйоро, Прошу: мерщій беріться до роботи!
Облиште полюбовників; замкніть Всі двері; а коли хто йтиме - враз
Покашляйте: кхи, кхи! Або гукніть! О, ви майстерна, звіднице, у цьому!
Я благаю... Навколішки благаю, поясніть,
Що означають ці слова? Я чую Лиш лютий гнів страшний у вашій мові,
А слів не розумію...
Хто ти, ну?
Дружина ваша, мій синьйоре, я; І віддана, і вірна вам дружина.
Заприсягнись тепер І засуди себе, адже й диявол,
Як гляне у твоє небесне личко, Вхопить тебе, напевно, побоїться...
Тож засуди сама себе подвійно: Заприсягнись, що чесна ти!
Мій боже! Ти відаєш єдиний - правда це!
Бог відає, що ти уся зрадлива, Як пекло!
Перед ким, скажіть, мій пане, І з ким? І як зрадлива я?
Іди! Ох, Дездемоно! Геть!.. Іди! Іди!
О день страшний! Чому у вас ці сльози?
Невже то я, мій пане, їх причина?
Ви думаєте, може,- батько мій У тому винен, що вертають вас
В Венецію? То не виніть мене: Адже від нас обох він одвернувся.
Якби на те була небесна воля Мені послати випробу найтяжчу;
Якби лились дощем і горе, й сором На голову мою простоволосу;
Якби загруз я в злиднях аж по вуха І сковано було б мене й усі
Мої надії разом,- о, тоді Знайшов би я в якімсь кутку душі
Терпцю хоч краплю; та зробити з мене Опудало недвижне, щоб на нього
Ліниво пальцем тикала зневага... Та й це б я стерпів. Легко, дуже легко!
Але щоб тут, де зберігав я серце, Де все моє життя, без чого - смерть;
Де джерело, з якого б'є життя І без якого висохло б воно,-
Тоді його чи викинь, чи лиши Багниськом, щоб у нім плодились жаби!
Ні, тут відміни свій вид, терпіння, Рожевоустий, юний херувиме,
І лютим стань з лиця, неначе пекло!
Я сподіваюсь, муж мій благородний Вважає чистою мене.
О так! Як чисті мухи ті, що по різницях
В мерзоті плодяться й рояться влітку! О ти, отруйне зілля чарівне,-
Таке солодке, запашне й прекрасне, Що розум тьмариться,- о, краще б ти
Ніколи й не родилася на світ!
Який же гріх я з незнання вчинила?
Невже для того створено оцей Папір прекрасний, цю чудову книгу,
Щоб тільки написати там "повія" ? Що ти вчинила?.. Що вчинила!.. О!
Ти - сміття людське, вулична ти дівка! Я б щоки розпалив собі, як горно,
Де скромність обернулася б у попіл, Якби назвать твої діла надумав!
Що ти вчинила?.. Від твоїх учинків І небо міцно затуляє носа,
Заплющується місяць, навіть вітер, Що на землі нічого не минає,
Цілуючи розпусно,- навіть він Від сорому в печери заховався
І слухати не хоче... Що вчинила! Повія безсоромна!
Ні, клянусь! Клянуся небом, ви несправедливі!
Ви не повія?
Ні, клянуся вам Христом! Як кубок цей лише для мужа
Від дотиків брудних і незаконних Сумлінно берегти - не значить бути
Повією, я - не повія.
Ні?
О ні! Клянусь моїм спасінням!
Як? Чи це ж можливо?
О, рятуй нас, небо!
Тоді пробачте...
Я вас вважав за шльондру венеційську, Що спритно вийшла за Отелло...
Пані! Що маєте ви службу протилежну, Аніж святий Петро, й стережете
Ворота пекла!
Ви, ви, ви! Так, ви! Скінчили ми; ось гроші вам за труд.
Мені, будь ласка, двері відімкніть І зав'яжіть собі язик.
Мій боже! Що він собі надумав, наш володар?
Що сталося, синьйоро дорога, Що з вами?
Наче я1 в півсні...
Синьйоро! Що. сталося з господарем моїм?
Із ким?
3 господарем моїм, синьйоро.
Хто ж твій господар?
О синьйоро люба,- Той самий,, що і ваш!
Мого нема... Не говори, Еміліє, до мене.
Я плакати не можу; слів бракує...
Немає сліз, і слів нема, крім сліз...
Прошу, покрови шлюбні постели Мені на ліжко на ніч, не забудь...
І муж хай прийде твій.
Оце так зміна!
Належна шана жінці, що й казати! І чим дала я хоч найменший привід
До найдрібнішої підозри мужу?
Синьйоро, що бажаєте? Щось сталось?
Не знаю, як почати... Хто дітей Малих береться вчити, той повинен
Робити це і лагідно, і легко... Отак би міг і він мені легенько
Лиш дорікнути,- я ж таки. дитя...
Та що таке тут сталося, синьйоро?
Повією назвав її синьйор! Він сипав тут такі слова огидні,
Які над силу серцю!
Чи варта я такого слова, Яго?
Якого слова, милостива пані?
Того, яким тут муж назвав мене...
Синьйор її повією назвав!
Таж слів таких не буде говорити Своїй коханій навіть п'яний ланець!
Та за що ж він?
Не знаю; тільки знаю я - не та, Чим він мене назвав...
Ну, годі-бо! Не плачте. Що за день!
Невже на те відмовила вона Таким шляхетним, славним женихам,
Лишила батька, друзів, рідний край, Аби її повією назвали?
Та кожен би заплакав гірко з горя!
Така у мене доля нещаслива...
Нехай він буде проклятий за це! І як таке найшло на нього?
Знає єдиний бог!
Я дам себе повісить, Якщо на неї наклепу не звів,
Бажаючи здобуть досаду вищу, Якийсь запеклий лиходій, якийсь
Гидкий нероба, спритний підлабузник, Якийсь шахрай, огидний і лестивий!
Коли не так - нехай мене повісять!
Пхе! Ні, таких людей нема на світі; Це неможливо.
А як є такий - хай бог йому простить!
Ну, ні! Не так! Нехай йому мерщій прощає зашморг!
І пекло хай всі кості обгризе! За що Отелло так узвав її ?
Із ким вона бувала вкупі? Де? Коли? І як? Де та нагода слушна?
Якийсь мерзотник мавра обдурив! О небо! Викрий ти цю людську погань
І бич вложи у кожну чесну руку, Щоб гнати голими таких падлюк
По всій землі, зі сходу і на захід!
Тебе на вулиці почують. Цить!
Ат! Тьху! Щоб він пропав! Такий паскуда І вас колись так само з глузду збив,
Що ви мене до мавра ревнували!
Та ти здуріла! Годі! Забирайся!
О добрий Яго! Що мені робити, Щоб мужа привернути знов до себе?
Підіть до нього, добрий друже мій! Клянуся вічним сонцем, я не знаю,
Не відаю, як втратила його... Я на колінах... Як його любов
Образила я думкою чи ділом; Якщо ці очі, вуха й почуття
Заполонилися хоч раз кимсь іншим; Якщо його я не люблю й тепер,
Як і раніш любила, і довіку Любитиму його, хоч би зі мною
І розлучився він,- нехай тоді Навік з душі моєї зникне радість!
Зробить багато може людський гнів, Та гнів мого Отелло тільки може
Життя мені зламати, а кохання Не заплямує і не вирве з серця!
Мені так тяжко мовити "повія" ... Гидка його образа, а зробитись
Тією, що це слово означає, Я не змогла б за всі скарби на світі!
Я вас прошу, синьйоро, заспокойтесь. Поганий настрій в нього. Непокоять
Його державні справи. А на вас Він гнів зганяє.
Коли б то тільки так!
Це так. Ручуся.
Ви чуєте? Сурмлять вже на вечерю! Чекають вас посли венеціанські.
Ідіть до них. Не плачте - буде добре!
Ну, що, Родріго?
Мені здається, що ти поводишся зі мною не так, як слід.
Чого це?
Щодня ти вигадуєш якусь нову причину, ти хитруєш зі мною, Яго,
і (як мені тепер здається) більше віддаляєш від мене всяку надію,
ніж наближаєш мене до здійснення моїх бажань.
Ні, я довше не хочу цього терпіти; до того я ще не вирішив,
чи можна пробачити тобі все те, що я, дурень, уже витерпів через тебе.
Може, ти вислухаєш мене, Родріго?
Та я вже й так надто багато слухав; твої слова й діла не в ногу йдуть,
між ними немає ніякого зв'язку.
Ти звинувачуєш мене дуже несправедливо!
Ні, справедливо. Маю для того поважні підстави.
Я протринькав усі мої гроші. А з тих коштовностей та самоцвітів,
які я передав тобі для Дездемони, й половини вистачило б,
щоб спокусити навіть черницю.
Ти мені сказав, що вона прийняла їх, і подав мені надію на її прихильність
і на скоре здійснення моїх надій; проте я ще й досі нічого не бачу.
Добре. Ну, далі. Дуже добре!
"Дуже добре" ! "Ну, далі" . Я далі так не можу, чоловіче!
Зовсім не дуже добре. Паскудно, а не добре, їй же богу!
Я починаю помічати, що мене дурять!
Дуже добре!
А я тобі кажу, не дуже добре! Я сам з'ясую все з Дездемоною:
якщо поверне мені мої подарунки, я відмовлюся від моїх запобігань
і покаюся в моїх незаконних домаганнях;
а якщо ні - будь певен, що я вима- гатиму сатисфакції від тебе.
Ти все сказав?
Так, і я не сказав нічого такого, чого б я не вирішив твердо зробити.
Тепер я бачу, що в тобі й справді є порох, і з цієї хвилини
починаю думати про тебе краще, ніж думав досі.
Дай мені руку, Родріго; сумніви щодо мене мають, звичайно, підставу,
а проте, запевняю тебе, я чесно старався у твоїй справі.
Щось не видно.
Так, справді не видно! І ти маєш рацію, що не зовсім мені довіряєш.
Родріго, якщо в тобі справді є те, чого я сподіваюся знайти в тобі більше,
я маю на думці силу волі, мужність і відвагу,- то покажи їх цієї ночі.
І якщо ти наступної ночі не зазнаєш з Дездемоною насолоди -
зганяй мене зрадою зі світу і вигадуй для мене катування.
Гаразд, а в чому річ? Чи це щось розумне і чи можливе до виконання?
З Венеції прислано наказ про призна- чення Кассіо на місце Отелло.
Це правда? То виходить, Отелло й Дездемона повернуться до Венеції?
Та де! Він їде до Мавританії і бере з собою прекрасну Дездемону,
якщо тільки щось несподіване не затримає його тут;
а цього можна найкраще досягти, спритно усунувши Кассіо.
Як же ти гадаєш усунути його?
А дуже просто! Треба зробити його нездатним заступити Отелло -
розчерепити йому голову.
І ти хотів би, щоб це зробив я?
Так, якщо ти зважишся подбати про свою користь і право.
Він вечеряє сьогодні в однієї хвойди, і я теж туди піду.
Він ще й досі не знає про своє почесне призначення.
Якщо ти схочеш підстерегти його, коли він повертатиметься звідти
а я влаштую так, що це буде між дванадцятою і першою годиною
то зможеш зробити з ним усе, що тобі заманеться.
Я буду десь недалечко, щоб тобі допомогти, і він опиниться між нами.
Ну й чого ти ото так дивуєшся?
Ходім краще зі мною; дорогою я так добре доведу тобі,
що смерть його конче потрібна,
що ти й сам уважатимеш за свій обов'язок усунути його з дороги.
Давно вже час іти на вечерю, та й ніч не за горами. Ходім!
Я хотів би почути, які ти ще маєш причини для цього.
І я виконаю твоє бажання.
Прошу вас, генерале, не турбуйтесь.
О ні, простіть! Мені пройтись корисно.
Синьйоро, на добраніч! Щира дяка!
Ми завжди раді вам, синьйоре.
Що ж, ходім, синьйоре мій?
О... Дездемоно!..
Що, пане мій?
Лягайте зараз же спать. Я скоро повернусь.
Відпустіть Емілію. Глядіть, зробіть: усе, як я сказав.
Я виконаю все; мій володарю!
Ну, як тепер? Немов на вигляд м'якший?
Він обіцяв відразу ж повернутись. Звелів мені мерщій лягти у ліжко
І наказав, щоб відпустила вас.
І відпустить мене?
Такий наказ. Тепер, Еміліє хороша, дай
Нічне убрання; й прощавай, голубко, Не треба гнівати його...
Вже краще б ви його не стріли зовсім!
Я так не думаю, бо я ж його Кохаю глибоко, і все оце -
І гнів його, і впертість, і докори,- Будь ласка, відшпили, - я все люблю,
І все мені привабне в ньому...
Я ту саму постіль постелила вам, що ви мене просили.
Добре... Боже! Які буваємо дурні ми часом!
Якщо раніше я помру за тебе, Будь ласка, загорни мене в одно
3 цих простирадл, як в саван..
Годі, годі!
У матері була колись служниця, Барбара називалася; і в неї
Коханець був, та зрадив він її І кинув бідну; Пам'ятаю я,
Вона співала про вербу зелену Таку чудову пісню старовинну
І виливала в ній свою скорботу, Та так і вмерла з нею на устах.
Ось і мені сьогодні цілий вечір Чомусь не йде та пісня із думок:
Все хочеться схилитися й співати, Як бідна та Барбара... Ну ж бо, швидше!
Вам принести нічний ваш одяг, пані?
Ні, розстебни отут...
А той Лодовіко нівроку з себе...
Так, він вродливий.
І говорить добре.
Я знаю в Венеції одну синьйору, яка пішла б босоніж аж у Палестину
за один дотик його нижньої губи.
У тузі сиділа вона край струмка, Ой вербо, ой вербо зелена!
Схилила голівку, на грудях рука, Ой вербо, ой вербо, ой вербо зелена!
Струмочок дзюрчав і підспівував їй, Ой вербо, ой вербо, ой вербо зелена!
І падали сльози на камінь твердий...
Це прибери...
З вербових гілок хай сплетуть мій вінок.
Будь ласка, швидше: зараз прийде він...
Ні, щось не так... Це далі... Чуєш?.. Стукіт!
То вітер.
Кажу - "ти невірний!" , а він - лиш одне Ой вербо, ой вербо, ой вербо зелена!
"Як зраджу тебе я - ти зраджуй мене" .
Ну, добре вже, іди; добраніч, мила!
Чогось мені так засвербіли очі... Чи не на сльози це?
Та що ви? Ні!
Так кажуть, чула.
О чоловіки, Чоловіки!.. Еміліє, скажи,
Чи є жінки, що зраджують так явно чоловіків своїх?
Звичайно, є.
А ти зробила б це за цілий світ?
А ви хіба так не зробили б?
Ні! Ніколи, присягаюсь неба світлом!
Адже ж і я при світлі не зробила б,- У темряві робити це зручніш.
І ти зробила б це за цілий світ?
Весь світ - ціна велика аж занадто За гріх такий дрібний.
Не вірю я. Ніколи б ти такого не зробила!
Слово честі, мені здається, що таки зробила б.
А зробивши це, я зробила б так, наче й не робила.
Звичайно, не зробила б я цього за якусь нікчемну каблучку,
ні за шматок батисту, ні за убрання, спіднички або чепчики, інші дрібнички.
Але за цілий світ - ого!
Хто б не схотів оздобити свого чоловіка рогами,
аби тільки зробити його королем чи імператором?
Та я заради цього й чистилища не злякалася б!
Хай проклянуть мене, коли це зло Змогла б зробити я за цілий світ.
Адже зло вважається за зло лише в світі; а якщо ви в нагороду
за ваш труд одержите цілий світ, то це зло опиниться у вашому власному світі,
і, таким чином, ви швидко зможете обернути це зло на добро.
Не вірю я, що є такі жінки.
Авжеж є, з десяток знайдеться; ще на додачу стільки,
що ними можна б наповнити цілий світ, заради якого вони розважаються.
Проте я переконана в одному: Як зраджують жінки, то це вина
Самих лише чоловіків, коли Вони свою повинність забувають,
Зсипаючи в чужий поділ ті блага, Які належать тільки нам; або
Коли, безглуздям ревнощам піддавшись, Вони тиранять нас і навіть б'ють;
Або на зло нам зменшують прибутки, Які належать тільки нам по праву.
Таж є і в нас у тілі жовч, і ми, Хоч і покірні, все ж до помсти здатні,
І хай усі чоловіки те знають, Що й у жінок, як і в чоловіків,
Є почуття ті самі й не слабкіші: І зір, і нюх, і смак,- і можем ми
Від кислого солодке відрізняти, Як і вони. А що керує ними,
Коли вони міняють нас на інших? Чи часом не бажання забавлятись?
Я думаю, що так. Хвилює пристрасть? Я думаю, що так. Бракує волі?
Напевно, так. Ну, то хіба і в нас, Як і в чоловіків, нема бажань,
Немає пристрастей, міцніша воля? Не прагнемо ми забавок веселих?
Тож хай чоловіки жінок шанують! Хай знають, що коли ми грішимо,
То приклад тільки з них ми беремо!
Добраніч!
Хай же бог мене навчить Зі зла не зло, а лиш добро чинить!
За виступ цей сховайся. Зараз він Ітиме тут. Добудь мерщій із піхов
Твою рапіру добру і орудуй, Та тільки швидше, швидше! Бадьорись!
Я тут близенько буду. Пам'ятай: Хоч пан, а хоч пропав! Повинні ми
Або все виграти, або загинуть. Вирішуй твердо, щоб не йти назад.
- Будь під рукою - що, як схиблю я? - Я поруч буду. Стань, де я сказав.
Щось не лежить мені душа до вбивства; А треба,- він мене переконав.
Ну, що ж... одним поменшає на світі. Хай блисне меч! Нехай же він помре!
Я прищика цього вже так роз'ятрив, Що він горить. Він Кассіо уб'є,
Чи Кассіо його, чи вдвох загинуть,- Це все мені на користь: бо якщо
Живий зостанеться оцей Родріго, То вимагатиме, щоб повернув
Йому я золото і самоцвіти, Що їх я видурив у нього, ніби
В дарунок Дездемоні. Цьому не буть! А Кассіо вціліє,
То йтиме він щодня все вище вгору, А я все вниз; а окрім того, мавр
Йому ще розповість мої слова,-- То небезпечно... Ні!
Він мусить вмерти!
Хай буде так! Його ходу я чую.
Я впізнаю його ходу. Це він. Умри, падлюко!
Ворог мій гадав, Що я загину від цього удару,
Та одяг мій міцніший, ніж ти думав; Тепер я випробую твій!
Убили!
То Кассіо. Дотримав Яго слова!
Це він!.. О смілий Яго, чесний, вірний,-
Шляхетно ти помстивсь за кривду друга!
Ти - вчитель мій. Ну, крале, любчик ваш Вже мертвий. А тепер - черга за вами.
Геть чари! Погляди твої облудні! Із серця геть! До тебе йду, повіє,
І всю ганьбу твоєю кров'ю змию!
Сталося тут лихо... Який жахливий, відчайдушний крик!
Допоможіть!
Тут стогнуть двоє... троє; глупа ніч: Заманюють, можливо; небезпечно,
Гадаю я, на крик цей нам іти, Аж поки не прибуде допомога.
Ви чуєте?
Сюди іде в сорочці хтось із світлом І зброєю в руках.
Хто тут кричав? Що тут за гамір? Хто гукав про вбивство?
- Не знаємо. - Хіба не чули крику?
- Сюди, сюди! Рятуйте, ради бога! - Що сталося?
- Чи не хорунжий це Отелло часом? - Напевно, він; хоробрий чоловік.
- Хто ви такий? Чом стогнете так тяжко? - Ви, Яго? Ох, поранено мене,
Скалічили негідники навіки... Допоможіть...
- О боже! Командир! Хто це зробив? - Здається, тут лежить один із них,
Ушитися не може.
О мерзенні!
- Хто ви? Ідіть сюди, на допомогу! - Допоможіть!
- Оцей один із них! - О душогуб! Убивця мерзосвітний!
Проклятий Яго! Нелюде, собако!
Як? Убивати в темряві людей? Де ж ці криваві злодії?.. Убивство!
Як тихо в місті!.. Вам чого тут треба? Що ви за люди? Добрі чи лихі?
- Вдивіться краще. - Синьйор Лодовіко?
- Він, пане. - Пробачте. Кассіо тут хтось поранив.
- Як? Кассіо? - Що з вами, брате мій?
- Мені надвоє розрубали ногу. - Спаси нас, боже! Посвітіть, синьйоре.
Сорочкою перев'яжу.
- Що сталося? Гей! Хто це тут кричав? - Хто тут кричав?
Мій любий Кассіо! Коханий мій! О Кассіо, о Кассіо, ой леле!
Повійнице!... Ви, Кассіо, на когось Можливо, маєте підозру, хто
Вас міг би так жахливо покалічить?
- Ні. - Мені так жаль, що ви в такому стані;
Я саме вас шукав.
Якби ще ноші, щоб перенести!
Ой, він зомлів! Мій Кассіо! Мій рідний!
Синьйори, певен я, що ця паскуда До лиходійства теж причетна якось.
Терпіння, добрий Кассіо!.. Сюди!.. І дайте світла. Глянемо, синьйори,
Чи нам знайоме другого обличчя? Ой, горе! Друг мій, дорогий земляк,
Родріго? Ні... Так... Небо! Це Родріго!
- Як, із Венеції? - Так, пане, знаєте його?
- Звичайно. - Невже це ви, синьйоре Граціано?
Прошу пробачити мені нечемність,- Цей випадок мене так приголомшив,
Що я вас не впізнав.
Я радий, пане, що бачу вас.
Ну, Кассіо, як вам? Як почуваєте себе?.. Гей, ноші!
Як? Родріго?
Так, так, це він. От добре! Ноші є.
Ви, добрі люди, понесіть його,- Та тільки обережно! Я ж піду
Хірурга генеральського покличу. А ви, синьйоро, киньте піклування!
Той, хто лежить оде, для мене був Найкращий друг. Мій Кассіо, скажіть,
Що посварило вас?
Нічого, Яго. Та я його й не знаю зовсім, хто він.
Чого це ви так зблідли? О, несіть, Несіть його мерщій додому звідси!
Синьйори, я прошу вас почекати... Чого ви зблідли так, синьйоро? Гляньте,
Як бігають у неї очі! Ну, Почуємо ми, певне, ще й не те!
На неї подивіться пильно! Стежте... Чи бачите? Злочинство промовляє,
Хоч би й мовчав язик!
Що сталося? Що сталось, чоловіче?
На Кассіо вночі напав Родріго Та ще якісь гульвіси, що втекли-
І Кассіо поранено на смерть... Родріго - вбито.
Боже мій, синьйори! Яке нещастя! Кассіо наш добрий...
Оце плоди розпусти! Ти піди, Еміліє, будь ласка, розпитай
У Кассіо, де нині він вечеряв?
Ага, ви затремтіли!
Вечеряв Кассіо сьогодні в мене; Але тремчу я зовсім не від того.
У вас? Ага! Ну, то ідіть за мною!
Тьху, тьху на тебе, ти, повіє!
Я не повія! Я така ж порядна, Як ви, що зневажаєте мене.
Як я? Ах! Тьху на тебе!
Ну, тепер Ходім до Кассіо, мої синьйори,
Як перев'язку зроблять бідоласі - Подивимось. А ви, моя красуне,
За нами йдіть і наплетіть нову Нам казку. Ви, Еміліє, біжіть
Мерщій до цитаделі й розкажіть Синьйорові й синьйорі, що тут сталось.
Ходім, синьйори, й ми на допомогу.
Чи згубу дасть ця ніч, чи перемогу!
Ось де причина, душе, ось вона!
Її вам не назву, о зорі чисті,
Але причина - ось...
Проте не хочу, Не хочу я, щоб кров її лилась...
Не хочу ранити цю білу шкіру, За сніг білішу і таку гладеньку,
Як статуї поверхня з алебастру...
Але повинна вмерти. Так. А то Вона одурить ще багато інших.
Згасити свічку, ну, а там...
Згасити... Коли тебе, вогненний мій слуго,
Я загашу, то, як розкаюсь потім, Я зможу повернуть тобі вогонь
Колишній твій відразу; а згасивши Світильник твій, о ти, чудовий твір,
Взірець найкращий пишної природи,- Чи я знайду десь промінь Прометея, -
Щоб знову запалити твій вогонь?
Коли зірву троянду цю чудову,-
Не зможу повернути їй життя,
Вона зів'яне...
А яка ти свіжа, Мов на зеленому кущі цвітеш!
О подих запашний! Перед тобою Свій меч зламає навіть правосуддя!
Іще, іще...
Такою будь по смерті!
А я тебе уб'ю і потім знов
Тебе любити буду... Ще раз, ще! Це вже востаннє! Ах!
Таке солодке ніколи не було таким смертельним...
Я плачу! Так... Але це згубні сльози...
Мій біль, як біль небес: вражає там, Де любить... А! Прокинулась вона...
Хто тут?
Отелло, ви?
Так, Дездемоно.
Чому ви не лягаєте, мій пане?
Чи ви молились на ніч, Дездемоно?
Так, пане мій.
Якщо у вас іще такий є гріх, Якого вам не відпустило небо,-
сповідайтесь.
Що означають ці слова, мій пане?
Молися ж, та недовго. Відійду я - Душі, ще не готової до смерті,
Вбивати не хотів би. Ні - о боже! Вбивати не хотів би я душі.
Вбивати - ви сказали?
Так, сказав.
О господи, рятуй мене!
Амінь, від всього серця!
По цих словах - ви не вб'єте, я вірю!
І все ж я вас боюся. Ви - страшні, Коли отак поводите очима...
Чого мені так страшно - я не знаю; Таж я нічим не винна перед вами -
І все ж я почуваю, що боюсь!
Подумай про свої гріхи.
Мої гріхи - любов моя до вас.
За неї ти й помреш.
Смерть за любов - то неприродна смерть...
Навіщо так кусаєте ви губи?
Хвилює вас якась кривава пристрасть... То все провісники жахливі; все ж,
Я сподіваюсь, ох, я сподіваюсь, Що не мені вони віщують лихо!
- Мовчи, ні слова! - Я мовчу.
Що сталось?
Ту хустку, що любив я й дав тобі, Дала ти Кассіо?
О ні, клянусь! Клянусь душею! Запитайте в нього.
Опам'ятайся, люба! Стережись Давать брехливу клятву!
Ти лежиш на ложі смерті!
Ложі смерті? Як? Чи зараз маю я померти?
Зараз. Тому покайся у своїх гріхах.
Не заперечуй їх і не клянись, Бо це не допоможе. Знаю все.
Ти рішення мого не похитнеш, Не зміниш. Хоч над силу цей тягар,
Але ти вмерти мусиш.
Боже мій! О, зглянься, милий боже!
Я кажу - амінь.
Ви зглянетесь на мене теж! Ніколи вас не ображала я;
І Кассіо любила тільки так, Як бог заповідає нам любити
Усіх людей на світі. Я йому Ніколи не робила подарунків.
Так, небом присягаюся, що бачив Мою хустину я в руках у нього!
О ти, облудна жінко! Ти мені У камінь обертаєш серце; ти
Примушуєш те вбивством називати, Що я вчинити мушу й що вважав
За жертву! Так! Я бачив хустку сам!
То він її знайшов; ніколи я Йому її не дарувала. Хай
Сюди він прийде й скаже правду сам.
Він все уже сказав.
- Що він сказав? - Тобою користався.
- Як? Злочинно? - Так!
- Більш він так не скаже. - Бо замовк..
Заткнули рота! Вже про це подбав Мій чесний Яго.
Все мені відкрив Мій невимовний жах! Як, він помер?
Щоб кожний волос був на нім життям - Я б кожним помсту вдовольнив мою!
О горе! Наклеп зведено на нього, І я загинула...
Ганьба, повіє! За ним переді мною смієш плакать!
О, проженіть мене, мій володарю, Та тільки не вбивайте!
Згинь, повіє!
Убийте завтра; дайте ніч прожити! Хоч півгодини...
Ти ще й пручатися! Почато справу - нащо відкладати?
Гей, синьйоре! Гей! Синьйоре!
Що там за шум? Не вмерла? Ще не вмерла?
Хоча й жорстокий, все ж я милосердий,- Не хочу я, щоб мучилась ти довго...
Хто там?
Так!.. Це Емілія...
Я зараз...
Вмерла!
Прийшла сказати, мабуть, що убито
Допіру Кассіо. Великий галас...
Не ворухнеться... Тиха, як могила.
Впустить її ? Чи ні?... Чи буде добре? Здається, ворухнулась. Ні... як краще?
Увійде й заговорить до дружини...
Дружини... До дружини... Де? Якої?
Не маю я дружини... О, нестерпно! Страшна година!.. О!.. Здається, зараз
Почне затьмарюватись зовсім сонце І тінь земна поглине ясний місяць,-
Настане тьма... Й під нами сколихнеться Від жаху вся земля!..
О мій синьйоре добрий! Я повинна Поговорити з вами!
Так, я забув... Еміліє, зайди!
Стривай!.. Тихенько... Зараз!.. Я спочатку
Спущу запону.
Де ти?
Що ти хочеш?
О генерале добрий, там убивство! Там сталося огидне вбивство!
Як? Тепер?
Оце допіру, мій синьйоре!
Цьому виною, справді, тільки місяць, Бо більше, ніж звичайно, до землі
Наблизився, либонь, і всіх людей Доводить він до сказу.
Там Кассіо убив венеціанця, Родріго на ім'я.
Родріго вбито! І Кассіо?
Ні, Кассіо не вбито.
Не вбито? Вбивство не здійснилось. Солодка помста враз стає гіркою!
Мій боже! Хто це скрикнув?
Скрикнув? Де?
Мій боже пресвятий! Синьйорин голос...
Допоможіть! Рятуйте! Дорога,
Скажіть хоч слово ще, синьйоро люба...
О Дездемоно мила, говоріть!..
Я умираю без вини...
Ой! Хто ж Вам заподіяв смерть?
Ніхто... Сама...
Прощай!.. Отелло доброго вітай...
Хто ж міг її убити? Хто? І як?
Хто може знати?
А проте ви чули - Сама вона сказала, що не я.
Вона сказала так... її слова Підтвердити я мушу.
Ні - вона з брехнею на устах пішла до пекла палючого - це я її убив!
Коли це так - вона пречистий янгол, А ти-диявол найчорніший, знай!
- Ні! Схибила вона, в розпусту впала. - Дияволе! На неї зводиш наклеп!
Вона була невірна, як вода.
А ти шалений, як вогонь, коли Ти кажеш, що вона була невірна!
О ні! Вона була, як небо, чиста!
Вона тягалась з Кассіо; спитай У чоловіка. Та хіба я смів би
Вчинить таке, коли б не мав на те Достатньої причини! О, тоді
Було б замало вкинути мене На дно найглибшої безодні пекла!
Твій чоловік усе це добре знає.
Мій чоловік?
Твій чоловік.
Він знає, що мужа зрадила синьйора?
Так. Із Кассіо. Але якби вона Не зрадила мене, то хай би небо
Мені й створило інший світ, новий, З коштовного, ясного хризоліту,
її за нього не віддав би я!
Мій чоловік!
Він перший це мені сказав, бо він Людина надто чесна й почуває
Лише ненависть до багна того, Яке вкриває всі діла розпусні.
Мій чоловік!
Чого товчеш одно? Кажу я - твій!
Як поглумилася з кохання підлість!
Мій чоловік сказав вам, що синьйора була невірна?
Він, кажу тобі! Твій чоловік! Чи ти не розумієш?
Мій друг і чоловік твій, чуєш ти? Мій чесний, чесний Яго.
Ох, якщо І справді він тобі таке сказав -
Нехай гниє душа його мерзенна По півзернинки в день!
Збрехав він підло!
Вона занадто гаряче любила Тебе, свій скарб мерзенний і огидний!
Чини найгірше! Цей вчинок твій не більше вартий неба, ніж ти її !
Мовчи! Бо гірше буде...
Не можеш ти зробити й половини Мені того, що можу я знести.
О дурню! Дурню! Йолопе! Безглуздий Брудний невіглас! Ти своє зробив...
Твого меча я не боюсь: при всіх Я викажу тебе, хоч би для цього
Разів із двадцять довелось мені Позбутися життя... Сюди! Рятуйте!
Убивство! Мавр убив свою дружину! Допоможіть! Рятуйте! Вбивство!
Що сталося? В чім справа, генерале?
О Яго, ти прийшов? Що ти накоїв? Ну й молодець, коли тут можуть інші
Свої убивства звалювать на тебе!
Що сталося?
Якщо ти чоловік - падлюку викрий! Він каже - наклепав ти на дружину,
Сказав, що зрадила вона його. Я знаю - ти цього не говорив.
Не здатний ти на підлість. Ну, кажи, Бо цей тягар мені розчавить серце!
Сказав йому, що думав, і не більше, Ніж сам він визнав за ймовірну правду.
То ти сказав, що зрадила вона?
Сказав.
То ти збрехав! Збрехав мерзенно, підло Душею присягаюсь - ти збрехав!
Вона - із Кассіо? Із ним, ти кажеш?
Так, з Кассіо. Та прикуси язик!
Не прикушу! Я мушу говорити! Моя синьйора у постелі мертва!
Помилуй боже!
Це наклеп твій до злочину призвів!
Це моторошна правда!
Це страхітливий вчинок!
Це мерзота! Я думаю про це... здається... Ні...
Я так і думала тоді... Себе Убила б з горя! О, яка мерзота!
Ти з глузду з'їхала? Іди додому!
Синьйори добрі, дайте говорити! Покірна я йому, та не тепер...
Я, може, й не вернусь додому, Яго.
Так. Тепер лежи і плач, Бо ти убив невинність найчистішу,
Що будь-коли дивилася на світ.
О ні, вона була безчесна!
Дядьку! Я мало знаю вас... ах, ось лежить
Небога ваша... Руки ці і справді їй дихання спинили нагло в грудях...
Я знаю, вчинок мій жорстокий ніби Й огидний!
О нещасна Дездемоно! Це добре, що помер твій бідний батько.
Йому твій шлюб прискорив смерть, і горе Порвало нитку літ його похилих.
Якби він був живий тепер, то вдався б У розпач він; прокльонами від себе
Прогнав би ангела свого навіки І душу засудив би на погибель!
Так, це жахливо! Тільки ж Яго знає, Що з Кассіо вона, забувши сором,
Не менш як тисячу разів пускалась На те огидне і безчесне діло...
Признався Кассіо; і в нагороду Вона йому за всі труди любовні
Мій перший подарунок віддала! Що сам на знак пошани і кохання
Подарував, те в Кассіо я бачив.
То хустка, що її мій батько дав
Колись на згадку матері моїй.
- О небо! О святі небесні сили! - Замовкни!
Рветься! Ой, на волю рветься! Мені замовкнути? О ні! Нізащо!
Я говоритиму, як вільний вітер! Хай небо, й люди, і чорти, і все,
Нехай усе повстане проти мене - Я буду говорити!
Схаменися! Іди додому!
Не піду!
О сором! З мечем на жінку!
Нерозумний мавре! Ту хустку, що згадав ти, я знайшла
І чоловікові дала, бо він Так часто й наполегливо просив
(Багато більш, ніж та дрібниця варта), Щоб я її для нього вкрала.
Ти! Паскудне стерво!
Кассіо вона дала ту хустку? Ні! То я знайшла
І мужеві своєму віддала...
Ти брешеш, погань!
Ні! Я не брешу! Клянуся небом! Ні, мої синьйори!
О йолоп кровожерний! Що й робив би Із жінкою хорошою цей дурень?
Невже громи на небі лиш для того, Щоб в час грози гриміти!
Нечестивцю!
Упала... Він убив свою дружину!
Так, так... Прошу вас, покладіть мене Найближче до синьйори...
Втік! Але Убив свою дружину.
Нечуваний мерзотник! Заберіть Цього меча, що відібрав я в мавра.
На дверях станьте, стережіть його; Не випускайте - вбийте краще. Я ж
Біжу за ланцем тим.
Із рук моїх Меча забрав якийсь хлопчак нікчемний!
Але й навіщо б довше честь жила, Ніж чесність?.. Хай же гине все!
Синьйоро, Що віщувала пісня про вербу?
Чи чуєш ти мене?
Я - наче лебідь - Із піснею помру...
Ой вербо, ой вербо...
Ні, мавре, вірною вона була
й тебе кохала щиро, лютий мавре!
Клянусь душею, правду я кажу...
І з цим я умираю, умираю...
Тут є ще й інша зброя в цій кімнаті - Це загартований в льодових водах
Іспанський меч. А, ось і він...
Гей, дядьку! Я мушу вийти. Випусти мене.
Наважишся - то дорого заплатиш; Не забувай того, що ти беззбройний,
А через те скорися і терпи.
Ну, то зайди сюди поговорити, Бо я й беззбройний нападу на тебе.
- Ну, в чому річ? - Ось маю я меча.
Ніколи кращий меч іще не висів В солдата на стегні. Бували дні,
Коли рука моя і добрий меч Мені дорогу вільно прокладали
Крізь перешкоди більші в двадцять крат, Ніж ваші... Та навіщо вихвалятись?
Хто може скерувать веління долі? Те все в минулому... Мене не бійтесь,
Хоч і стою з мечем я перед вами; Мій шлях скінчивсь, і тут його кінець,
Тут берег моря, тут причал останній,- Мін корабель згортає всі вітрила...
Відходите назад?.. Ви боїтесь? О, не лякайтесь так,- даремний страх...
Тростинкою торкніть Отелло в груди - Й відступить він...
Куди Отелло йти?
Який-бо в тебе вигляд, жертво долі!
Бліда, як і твоя сорочка! Так...
Коли на суд ми з'явимось з тобою - Мою твій погляд скине з неба душу,
Й дияволи її підхоплять...
Ти холодна, дівчинко моя! Холодна,
Як чистота твоя...
О клятий, клятий раб! Женіть мене,
Дияволи пекельні! Геть женіть! Геть звідси від небесної краси!
Крутіть мене в шаленому борвії ! Паліть мене у сірці! І омийте
В розпечених безоднях вогняних!
Ох Дездемоно! Дездемоно! Вмерла!
Де той безумний? Де він, той нещасний?
Той, що колись Отелло був,- я тут.
І де той гад? Ведіть сюди падлюку!
Дивлюсь йому на ноги - ні, то казка...
Якщо ти й справді чорт, то я тебе убить не зможу...
Відберіть меча у нього!
Я в крові, але живий.
Я й не жалкую; хочу я, щоб жив ти, Бо вмерти, почуваю я,- блаженство.
О ти, Отелло! Той, що був колись Таким героєм, а тепер попався
В тенета клятого раба! Не знаю, Як личило б тебе назвати?
Звіть убійником, як хочете, та чесним, Бо я зі зла нічого не робив,-
Я все приносив тільки в жертву честі!
Негідник цей вже майже визнав злочин. Ви з ним змовлялись Кассіо убити?
Так.
Я приводу вам не давав ніколи, Мій генерале дорогий.
Я вірю, І вас прошу - простіть мені.
Нехай Напівдиявол цей вам відповість,
Навіщо так обплутав він мені І душу, й тіло?
Я уже сказав. Нічого в мене не питайте; все,
Що знаєте,- те знаєте. Віднині Я й слова більше не скажу.
Невже? А щоб молитися?
- Розкриють роттортури. - Справді, то найкращий засіб.
Тепер, синьйоре, я вам поясню, Чого ви ще не знаєте, гадаю.
Ось два листи - обидва ми знайшли В кишені у забитого Родріго.
Тут сказано, що Кассіо убити Повинен був Родріго.
О підлий!
Гірший за поган прелютих!
А другого листа, мабуть, хотів він Послати Яго.
Ну, а той прийшов до нього сам.
Мерзотний душогуб!
Як, Кассіо, потрапила до вас
Ця хустка, що належала дружині?
Знайшов її я у своїй кімнаті; А Яго нам признався сам, що він
її навмисне там мені підкинув, Аби якоїсь досягти мети,-
І він її досяг.
О дурень! Дурень!
В листі Родріго докоряє Яго Іще й за те, що той його підбив
Зі мною посваритися на варті; Я ж через те свою посаду втратив.
Очутившись, він щойно нам сказав,- Хоч ми й гадали, ніби мертвий він,-
Що вбить мене його підбурив Яго І той же Яго сам його поранив.
Ви з нами підете з покоїв цих. Скасовані і влада ваша, й сан;
Правителем призначено на Кіпрі Віднині Кассіо. А для цього
Мерзенного раба,- які лиш є Тортури найжахливіші, повільні,
Щоб довго не вбивали,- хай усіх Зазнає він.
Ви - в'язень наш, Отелло,
Допоки не дізнається про злочин Сенат Венеції. Ведіть його.
Стривайте-бо! Ще слово, два - раніше, Ніж вийшли ви,- сказати вам я хочу
Венеції я добре послужив - Це знають всі. Та мова не про те.
Я маю ось яке до вас прохання: Коли ви будете писать в сенат
Про всі оці страхіття, то про мене Ви напишіть лиш те, який я є;
Не зменшуйте провини і навмисне Не перебільшуйте. А напишіть,
Що я кохав без розуму й без міри,
Що піддававсь я ревнощам не легко,
Але, піддавшись, жодних меж не знав;
Що викинув, мов йолоп-індіанець,
Перлину найкоштовнішу, ціннішу Незмірно, аніж рід його увесь;
І що мої, колись суворі, очі, Не звиклі до плачу й м'якого смутку,
Ллють сльози нині, як смолу цілющу Дерева аравійські рясно ронять.
Все напишіть і ще одне додайте: Коли якось в Алеппо я побачив,
Як турок злий в тюрбані тяжко бив Венеціанця і сенат паплюжив,
Вхопив я пса-обрізанця за горло І заколов його - отак!
Кривавий час!
Даремні всі слова!
Я цілував тебе, коли вбивав...
Цілуючи тебе, я смерть прийняв!
Цього боявся я, одначе думав, Що при собі немає в нього зброї.
Яка душа велична!
Пес спартанський! Лютіший за чуму, за голод, навіть
За море розхвильоване! Дивись! Дивись сюди на цей тягар жахливий,
Що он похмуре ложе угинає. Це все - твоя робота! Для очей
Страшна отрута! О, мерщій прикрийте! Ви, Граціано, залишіться в замку
І порядкуйте тут усім майном,- Ви ж спадкоємець мавра. Вас прошу,
Правителю шановний, взять на себе І покарать пекельного падлюку;
Призначте час, і місце, і тортури. О, виберіть йому найтяжчу кару!
А я про цю тяжку, печальну втрату З печальним серцем розповім сенату.
''Отелло'' Уїльяма Шекспіра